תענית בכורים
R TAUBES
1שמות פרק יב (יב) ועברתי בארץ מצרים בלילה הזה והכיתי כל בכור בארץ מצרים מאדם ועד בהמה ובכל אלהי מצרים אעשה שפטים אני יקוק: (יג) והיה הדם לכם לאת על הבתים אשר אתם שם וראיתי את הדם ופסחתי עלכם ולא יהיה בכם נגף למשחית בהכתי בארץ מצרים: 
2שמות פרק יא (ד) ויאמר משה כה אמר יקוק כחצת הלילה אני יוצא בתוך מצרים: 
(ה) ומת כל בכור בארץ מצרים מבכור פרעה הישב על כסאו עד בכור השפחה אשר אחר הרחים וכל בכור בהמה: (ו) והיתה צעקה גדלה בכל ארץ מצרים אשר כמהו לא נהיתה וכמהו לא תסף: (ז) ולכל בני ישראל לא יחרץ כלב לשנו למאיש ועד בהמה למען תדעון אשר יפלה יקוק בין מצרים ובין ישראל: 
3שמות פרק יב  (כט) ויהי בחצי הלילה ויקוק הכה כל בכור בארץ מצרים מבכר פרעה הישב על כסאו עד בכור השבי אשר בבית הבור וכל בכור בהמה: (ל) ויקם פרעה לילה הוא וכל עבדיו וכל מצרים ותהי צעקה גדלה במצרים כי אין בית אשר אין שם מת: 
4שמות פרק יג  (טו) ויהי כי הקשה פרעה לשלחנו ויהרג יקוק כל בכור בארץ מצרים מבכר אדם ועד בכור בהמה על כן אני זבח ליקוק כל פטר רחם הזכרים וכל בכור בני אפדה: 
5במדבר פרק ג פסוק יג  כי לי כל בכור ביום הכתי כל בכור בארץ מצרים הקדשתי לי כל בכור בישראל מאדם עד בהמה לי יהיו אני יקוק: ס 
6תלמוד ירושלמי מסכת פסחים פרק י דף לז טור ב /ה"א  אמר רבי לוי האוכל מצה בערב הפסח כבא על ארוסתו בבית חמיו והבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה תני ר' יודה בן בתירה אומ' בין חמץ בין מצה אסור ר' סימון בשם ר' יהושע בן לוי רבי לא היה אוכל לא חמץ ולא מצה לא מצה מן הדא דרבי לוי ולא חמץ מן הדא דר' יודה בן בתירה ור' תלמידיה דרבי יודה בן בתירה הוה לא תלמידיה דרבי יעקב בן קודשיי הוה אלא בגין דהוה בכור אמר רבי מנא רבי יונה אבא הוה בכור והוה אכיל אמ' רבי תנחומא לא מן הדא אלא מן הדא רבי איסתניס הוה כד הוה אכיל ביממא לא הוה אכיל ברמשא ולמה לא הוה אכיל הכא ביממ' כדי שייכנס  
7רא"ש מסכת פסחים פרק י סימן יט  יט לא יאכל סמוך למנחה וכו' [דף קז ע"ב] אסיקנא סמוך למנחה קטנה תנן ומשום דילמא אכיל מצה אכילה גסה אבל קודם לכן מותר והכל לפי מה שהוא אדם דהא אמרינן רב ששת הוה יתיב בתעניתא כולי מעלי יומא דפסחא משום דאיסתניס הוה ואי הוה טעים מידי ביממא באורתא לה הוי מצי אכיל ואמרינן נמי בירושלמי דהך פירקין רבי לא אכל חמץ ולא מצה ובעי למימר משום דרבי בכור היה ומסיק דרבי איסתניס הוה ואי הוה אכיל ביממא לא הוה אכיל בליליא ומכאן יש סעד למה שנהגו הבכורות להתענות בערב פסח למאי דאמר רבי בכור הוה וכן יש במסכת סופרים (פ' כ"א הל' ג') הבכורות מתענין בע"פ אמר רב אשי אמר רב אבל מטבל הוא במיני תרגימא פי' מטבל כלומר מעביר פתו במיני תרגימא כגון פירות וכיוצא בהן ר' צדוק מטבל בירקי וכן פי' רשב"ם מיני תרגימא כגון פירות ובשר ולא נהירא דהא אמרינן בתוספתא דברכות (פרק כיצד מברכין) מברכין על מיני תרגימא בורא מיני מזונות ואמרינן התם דאין מברכין בורא מיני מזונות אלא על חמשת המינים בלבד ועוד דאמרינן בפ' בתרא [דיומא] (דף עט ב) דפרי לא בעי סוכה לימא מסייע ליה ואם השלים במיני תרגימא יצא ואי ס"ד פרי בעי סוכה ישלים בפירות אלמא דמיני תרגימא לאו פירות נינהו: 
תניא נמי הכי השמש מטבל בבני מעיים ונותנן לפני האורחין ואע"פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר שנאמר נירו לכם ניר וגו'. רבא הוה שתי חמרא מעלי יומא דפסחא כי היכי דניגרריה ליביה ליכול מצה טפי: 
8מסכתות קטנות מסכת סופרים פרק כא הלכה ג  וצריכין כל ישראל לתת שקליהן לפני שבת זכור, ואסור לומר עליהם לשם כופר, אלא לשם נדבה. וצריכין להספיק מים ומזון לאחיהם העניים, משום קולבון, ומשום מתנות לאביונים. ויש שמספיקין לחם ויין, ויש שמספיקין לחם ודגים, מכל מקום לא יפחות משתי מתנות, אפילו חיטין ופולין. 
9תוספות מסכת פסחים דף קח עמוד א  רב ששת הוה יתיב בתעניתא - לאו דוקא אלא שומר עצמו מלאכול אי נמי היה מקבל עליו ממש תענית כדי שיהא נזכר ונזהר מלאכול והבכורות נהגו להתענות ערב פסח דקתני במסכת סופרים (פרק כא הלכה ג) שאין מתענין בניסן אלא הבכורות בערב הפסח. 
10שולחן ערוך אורח חיים סימן תע סעיף א  (א) הבכורות מתענין בערב פסח, (ב) בין בכור מאב בין בכור [א] מאם. ויש מי שאומר (ג) שאפילו נקבה בכורה מתענה, (ד) (ואין המנהג כן) (מהרי"ל). 
11משנה ברורה סימן תע ס"ק א (א) הבכורות מתענין - זכר לנס שניצולו ממכת בכורות: 
 (ב) בין בכור וכו' - שמכת בכורות היתה בכולם כדאיתא במדרש ומ"מ לגדול הבית לא הצריכו להתענות אע"פ שגם בהם היתה המכה. והבא אחר נפלים צריך להתענות דהוי בכור לנחלה וכ"ז דוקא בנפל ודאי אבל במי שנולד אחר בן ט' אע"פ שמת תוך ל' אין צריך להתענות ובכורים כהנים ולוים צריכים ג"כ להתענות ואפילו אם היו רק בכורים מאם ונמצא דאינם בכורים לנחלה ולא לפדיון אפ"ה בכור מיקרי. כתב מהרי"ל דתענית בכורים צריך להשלים (היינו עד צה"כ וכדלעיל סימן רמ"ט) דהוי ת"צ ונראה דאם חש בראשו או בעיניו אין צריך להתענות וכן נראה עוד דבאדם שהתענית קשה לו ואחר התענית אין יכול לאכול רק דברים קלים ובשיעור מועט מאד וקרוב הדבר שעי"ז לא יוכל לקיים אכילת מצה ומרור ושתיית ד' כוסות כתיקונם מוטב שלא להתענות כדי שיקיים מצות הלילה כתיקונם ומ"מ בזה ובזה טוב יותר שיאכל רק מיני תרגימא. הבכורים אומרים עננו בשומע תפלה במנחה כשמתענים ואם עשרה בכורים מתפללים ביחד ואחד מהם ש"ץ כשמחזיר התפלה יאמר עננו בשומע תפלה כדין תענית יחיד ומ"מ לכתחלה טוב שלא יהיה הבכור ש"ץ כשעשרה בכורים מתפללים יחד כי י"א שאין נכון להזכיר התענית בצבור בחזרת התפלה כיון שהוא חודש ניסן: 
12שמות רבה (וילנא) פרשה יח  ג ד"א ויהי בחצי הלילה, הה"ד (משלי לא) טעמה כי טוב סחרה לא יכבה וגו', אתה מוצא שאמר הכתוב כי אין בית אשר אין שם מת, היאך אתה מונה כל טיפה וטיפה שהיה מוציא מצרי לכל אשה ואשה או שהטיפה הראשונה הוא בכור ונמצאו כל בנים מתים, שנאמר (תהלים עח) ויך כל בכור במצרים ראשית אונים באהלי חם טיפה ראשונה, הנקבות הבכורות אף הן מתות חוץ מבתיה בת פרעה שנמצא לה פרקליט טוב זה משה שנאמר (שמות ב) ותרא אותו כי טוב הוא, לפיכך אמר שלמה טעמה כי טוב סחרה (משלי לא) ותקם בעוד לילה, באיזה לילה ויהי בחצי הלילה. 
13משנה ברורה סימן תע ס"ק ג  (ג) שאפילו נקבה בכורה - שמכת בכורות היתה גם עליהן כדאיתא במדרש:  (ד) ואין המנהג כן - שהתורה לא נתנה קדושת בכורות לנקבה לשום דבר: 
14שו"ת יחווה דעת חלק ג סימן כה  ומרן החיד"א בספר שמחת הרגל (בסוף פיסקת תם מה הוא אומר, דף מ"ב ע"ב) כתב, שהעיקר כמנהג שאין הנקבות בכורות מתענות בערב פסח. וכן כתב עוד במחזיק ברכה (סימן ת"ע סק"ב), שהמנהג כהרמ"א שאין הנקבות מתענות בערב פסח. וכן עיקר, ושכן נראה מדברי הגאון החסיד רבי אלעזר רוקח בספר מעשה רוקח. ומנהג ישראל תורה הוא. ע"כ וכן כתב הגאון רבי יוסף חיים בבן איש חי (פרשת צו), שמנהגם שאין הנקבות מתענות בערב פסח. והגאון רבי יצחק פלאג'י בספר יפה ללב חלק ה' (סימן ת"ע) כתב גם כן שהעיקר שאין הבכורות נקבות מתענות בערב פסח, כמו שכתב בשמחת הרגל. ולפלא שלא זכר שמר אביו הגאון רבי חיים פלאג'י בספר זכירה לחיים חלק ב' (פרשת בא דף כ"ז ע"ג) הוכיח מהמדרש (שמות רבה פרשה י"ח) הנ"ל, שגם הבכורות נקבות מתענות. אלא שכבר ביארנו שמדרשים חלוקים הם. ולכן אין לזוז מדברי מרן החיד"א, שאין הבכורות נקבות מתענות. ובפרט כיום שלא נהגו אף הבכורים להתענות בפועל, אלא פוטרים עצמם על ידי סעודת מצוה. ומכל מקום אם נקל לבכורה להשתתף בסעודת מצוה בערב פסח בלא טירחה יתירה, נכון וראוי לעשות כן. 
15שולחן ערוך אורח חיים סימן תע סעיף ב  אם חל (ה) ערב פסח בשבת, יש אומרים שמתענים הבכורות (ו) א ביום ה', ויש אומרים (ז) שאינם מתענים כלל. הגה: אבל יש לנהוג כסברא הראשונה. ונוהגין (ח) כשהאב בכור, (ט) ב האם מתענה תחת בנה הבכור כשעדיין קטן; ואם אין האב בכור, הוא מתענה בעד בנו (י) עד שיגדל. 
16משנה ברורה על שולחן ערוך אורח חיים סימן תע סעיף ב  (ח) כשהאב בכור - ותעניתו עולה לעצמו: (ט) האם מתענה - ויש מהפוסקים שכתבו דא"צ להתענות דתענית האב עולה גם בשביל בנו. ובמקום שמצטערת יש להקל וכ"ש אם היא מעוברת או מניקה ומצטערת מן התענית יש להקל אף אם אין לה בעל שיתענה בשביל בנה וכן יולדת כל ל' יום אין לה להתענות עבורו בכל גווני [אחרונים] אכן אם התחילה פ"א להתענות עבורו הוי נדר וצריך התרה: 
17שולחן ערוך אורח חיים סימן תקסח סעיף ב  הנודר לצום עשרה ימים באיזה יום שירצה, והיה מתענה ביום אחד מהם ה והוצרך (ט) לדבר מצוה או מפני כבוד אדם גדול (או שמצטער) (טור), הרי זה (י) [ב*] לוה ופורע יום אחר, שהרי ו לא קבע הימים (יא) בתחלת הנדר; אבל אם לא קבל עליו קודם לכן להתענות יום אחד, אלא במנחה קבל עליו להתענות למחר, (יב) מקרי תענית זה ואינו יכול ללוותו. הגה: וכ"ש יום זה ממש, כגון שאמר בתחלת נדרו: אתענה יום פלוני, או אתענה (יג) ז [ז] ב' וה' כל השנה, או כדומה לזה (ת"ה סימן רע"ה וכל בו); וכן אם היה (יד) תענית חלום, אינו יכול ללוותו. הגה: וכ"ש שאינו יכול ללוות ולפרוע תענית צבור (ת"ה סימן קנ"ו /קנ"ח/ וכל בו ורבינו ירוחם); מיהו תענית שני וחמישי ושני שנוהגים להתענות אחר פסח וסוכות, או (טו) ח אפילו בעשרת ימי תשובה, ואירע בהם (טז) ברית מילה, (יז) ט [ח] מצוה (יח) לאכול וא"צ התרה, (יט) י כי לא נהגו (כ) להתענות בכהאי גוונא; ודוקא כשאוכלים שם, אבל אם שולחים לו לביתו, אין לו לאכול. (כא) יא ואם קבל עליו התענית במנחה, צריך להתענות (הגהות מיימוני פ"א). יש אומרים שאם מצטער הרבה (כב) בתעניתו * (כג) יב יכול לפדותו (כד) בממון, והוא הדין באונס אחר (הרא"ש כשם הראב"ד ורבי' ירוחם נ"ה ח"א); ונראה דוקא (כה) בקבל עליו התענית בעלמא, אבל אם קבלו דרך נדר, צריך לקיים נדרו. 
18משנה ברורה על שולחן ערוך אורח חיים סימן תקסח סעיף ב  (טז) ברית מילה - או פדה"ב או שאר סעודת מצוה: 
19תלמוד בבלי מסכת שבת דף קיח עמוד ב  ואמר אביי: תיתי לי, דכי חזינא צורבא מרבנן דשלים מסכתיה  עבידנא יומא טבא לרבנן. 
20שולחן ערוך יורה דעה סימן רמו סעיף כו  כל המבטל תורה מעושר, סופו לבטלה מעוני. וכל המקיים את התורה מעוני, סופו לקיימה מעושר. הגה: כז כשמסיים מסכת, מצוה לשמוח ולעשות סעודה, (ח) ונקראת סעודת מצוה. (נ"י פ' יש נוחלין ומימרא דאביי פ' כל כתבי). ואסור לעסוק בדברי תורה במקומות המטונפים, ולכן אמרו שאסור לתלמיד חכם לעמוד במקומות המטונפים, מפני שלא יהרהר בדברי תורה. (פשוט פ' מי שמתו). כח ומ"מ (ט) מותר ליכנס למרחץ אף מתוך הלכה שאינה פסוקה, (ת"ה סי' ס"א /מ"א/) ולא חיישינן (י) שיהרהר, דבמרחץ שומר עצמו מהרהור תורה (סברת הרב דלא כמסקנת ת"ה שמגמגם בזה). 
21ש"ך על שולחן ערוך יורה דעה סימן רמו סעיף כו  כז כשמסיים מסכתא כו' - וכתוב בסוף תשובת מהר"מ מינץ דכשבאין לסוף מסכתא ישייר מעט בסוף עד שעת הכושר ינומא דראוי לתקן בו סעודה כו' ולכך נהגו כל הבעלי בתים לילך על הישיבה בתחלת הזמן ולכך מנהג להודיעם כשבא הרב לסיים המסכתא כדי שיבואו הב"ב גם כן לסיומא ואז יהיו שמה תחלה וסוף ויחזרו אחר מנין לומר קדיש דרבנן ועשרה בני רב פפא והיא סעודת מצוה דאפילו אבל תוך י"ב חודש על אביו ואמו יכול לסעוד שם וכו' ועיין שם גם מהרש"ל כתב בפ' מרובה סי' ל"ז דסיום מסכתא סעודת מצוה היא ואסיק דמכל מקום אין לברך שהשמחה במעונו ובסוף הפרק כתב דאפי' מי שלא סיים מסכתא מצוה רבה שישמח עם המסיים ואפילו יחיד שסיים מחויבים אחרים לסיים עמו כו' עיין שם ובתשובות מהרי"ל סימן קע"ב דביום שמת בו אביו או אמו דנהגו עלמא להתענות אסור לאכול בסיום מסכתא דהוי כמו דברים המותרים ואחרים נהגו בו איסור (כדלעיל סימן רי"ד ועיין שם): 
22משנה ברורה על שולחן ערוך אורח חיים סימן תקסח סעיף ב  (י) לוה ופורע וכו' - וא"צ להתיר הנדר: 
23שו"ת אגרות משה חלק או"ח ד סימן סט  ד' תענית בכורים כשחל ע"פ בשבת ובדבר ערב פסח שחל בשבת, הנה לענין לצום הא מפורש /שו"ע או"ח/ בסימן ת"ע ס"ב שבע"ש פשיטא שאין מתענין והמחלוקת הוא דלהי"א אין מתענים כלל ולי"א הראשון מתענים ביום ה' והרמ"א כתב שנוהגין כסברא הראשונה, היינו שמתענים ביום ה' ולא ראיתי מחלוקת בזה, שלכן אלו הנוהגין לצום פשיטא שצריכים לצום ביום ה'. אבל במדינותינו שרובא דרובא אינשי מצד חולשת הדורות אין מתענין אלא עושין סיום מסכת שבזה יש להסתפק אם נעקר לגמרי ענין התענית מע"ש וחל על יום ה' מתחלת התקנה כמו שלא היו מתקנין כלל בערב פסח שלכן לא שייך גם הפטור מצד הסיום במה שיעשה ע"ש, או שעדיין עיקר החיוב הוא על ע"פ =ערב פסח= אף שלמעשה אין מתענין בו אבל מה שמתענין ביום ה' הוא משום דא"א ליפטר מהחיוב שנעשה עליו בלא תשלומים ביום אחר, שא"כ שייך הסיום גם בע"ש =בערב שבת= ליפטר מעיקר החיוב ולא שייך לחייבו שוב להתענות ביום האחר. אבל לכאורה העירני נכדי החו"ש מר מרדכי נ"י דהא יום הע"ש אינו היום שנתחייב אלא השבת דהוא ע"פ הוא היום שנתחייב ונמצא שלא שייך כלל יום הע"ש דהוא י"ג בניסן להתענית, אבל מצינו כה"ג בתענית אסתר כשפורים חל באחד בשבת שאיתא /שו"ע או"ח/ בסימן תרפ"ו סעי' ב' ברמ"א דאם חל ברית מילה ביום ה' מותרין לאכול על המילה ולמחר ביום ו' יתענו האוכלים, הרי חזינן דבנדחה משבת על יום ה' הוא דחיה בעצם גם על ע"ש ולא ביחוד על יום ה', והוא משום דהדחיה הוא רק על יום הסמוך להתענית, וכדחזינן מזה גופא שאמר שיתענו למחר ביום ו' ולא ביום ד' הקודם כשידעו שיש להם ברית מילה למחר ביום ה' שמתענין, וגם חזינן שבט"ב =שבט' באב= שחל בשבת שנדחה ליום א' שבעל ברית אינו משלים תעניתו כדאיתא /שו"ע או"ח/ בסימן תקנ"ט סעי' ט' לא הוזכר שיתחייב להתענות למחר ביום י"א באב, והוא פשוט דלא שייך להתחייב להתענות בשביל תענית המחוייב שהתירוהו לו אלא ביום הסמוך שלכן רק ביום עשירי באב שייך להתענות כשלא יכלו מחמת שהיה בשבת ולא בי"א וכן לא בעשירי דאדר, וא"כ מה שמתענין ביום ה' שאינו סמוך לשבת שהוא יום התענית צריך לומר שהחשיבוהו כסמוך מחמת דיום ע"ש אינו ראוי כל כך להתענות, ומחמת שאירע זה הרבה פעמים ולא רצו שתהיה שנה בלא תענית זה ולחייב בע"ש לכל ישראל לא רצו הוכרחו להחשיב גם את יום ע"ש מעיקר החיוב לענין זה שאם יהיה י"ג באדר בשבת יוכלו לדחותו ליום ה', וממילא כיון שיום ע"ש הוא מעצם החיוב נהי שלכל ישראל לא רצו לקבוע למעשה יום ע"ש לתענית וקבעו ביום ה' מ"מ יחידים שהתירום שלא להתענות ביום שהתענו כל ישראל חייבין להתענות בע"ש שהוא ג"כ יום החיוב בעצם ויחידים רשאין להתענות בו, אבל ביום ד' הקודם וכן בי"א באב שאינו יום הסמוך לא שייך להתענות אז, דמה שחייבום למי שהתירו לאכול מצד הברית מילה לא היה זה כהא דלוה תעניתו שליכא זה בתעניות שחייבו חכמים בשביל הדברים שאירעו בהן דבימים האחרים הא לא היה זה אלא שאת יום הסמוך החשיבו ששייך לזה, שנמצא כשמתענים היחידים בע"ש הוא ביום החייב בעצם ומתענים בדינא לא לתשלומי פרעון שזה ליכא. 
וא"כ גם בתענית בכורים כשחל ע"פ בשבת להסוברים דמתענין ביום ה' נמי צריך לומר דגם ע"ש החשיבו כמו מעיקר החיוב לענין זה שיוכלו לדחות התענית ליום ה' משום שיתחשב סמוך ליום החייב. ונוגע זה לכאורה לענין אם נפטר בעשיית סיום גם כשיעשה בששי ול"ד לעשה סיום בשבת שהוא ודאי עיקר החיוב שלא יפטר משום שלא יתוסף כלום מצד הסיום בשבת על חיוב האכילה מצד שבת ואף סעודת ברית מילה בשבת אינו מוסיף כלום ולא שייך ליפטר בשביל זה מאחר שלא פטרו בשביל שבת עצמו, אבל בע"ש שליכא חיובי אכילה כשנעשה חיוב אכילה מצד מצוה כברית מילה וסיום מסכת שייך שיפטור מעצם החיוב. או שבתענית בכורים ליכא לכלל זה דאין זה מכלל תענית צבור ושייך לומר שהע"ש לא שייך כלל להתענית אלא שתיקנו כשחל ע"פ בשבת גם עיקר התענית על יום ה' שלכן לא שייך הפטור מצד הסיום בע"ש, וזהו הספק שכתבתי ששייך להסתפק. 
אבל כשנעיין לא שייך להסתפק דהא לא מסתבר לפוטרו ביום ה' כשמתענין כל הבכורים שהוא יום הקודם מחמת שלמחר יהיה לו סיום ואף בברית מילה שודאי יהיה לו למחר לא מסתבר לפוטרו מאחר שהיום מתענין למעשה וגם הוא הרי מותר להתענות ואם שייך להסתפק הוא דאולי לא יועיל סיום אחד ביום ה' לבד דאם נדמה לתענית אסתר הרי כשהיה ברית מילה ביום ה' כשמתענים כל ישראל צריכים אלו דאכלו להתענות למחר ביום ו'. וא"כ לא יפטרו אלא כשיהיה להם סיום בשני הימים ביום ה' וביום ע"ש וזה היה נראה יותר לכאורה, אבל למעשה אין להחמיר בזה כיון שעצם החיוב הוא רק ממנהגא ואיכא י"א שאינם מתענים כלל כשחל ע"פ בשבת לכן יש להקל בעשיית סיום יום אחד אבל דוקא ביום החמישי יום שהבכורים מתענים לי"א הראשון שנוהגין כן. 
24שו"ת יביע אומר חלק א - או"ח סימן כו (ג) עכ"פ לנ"ד באמת שנהגו להקל בסעודת סיום מסכתא, ויש להם על מה שיסמוכו. ודלא כמ"ש בתשובה מאהבה. וכמ"ש המשנ"ב (סק"י), והערוך השלחן, ובס' בן איש חי (פ' צו אות כה). והגאון בעל שואל ומשיב בספר יוסף דעת יו"ד (סי' שצט דף ע"ו ע"ב) כ', שגם הוא שהיה בכור היה מסיים מסכת בע"פ כדי לאכול, מפני שהתענית קשה מאד, ובפרט בערב יו"ט, ומה גם שעצם התענית הוא רק מנהג בעלמא, ולכן מכיון שנהגו להקל ע"י סיום הנח להם לישראל. ע"ש. ובשו"ת בית ישראל (סי' כו) כתב שהרב הקדוש מהר"ר יהושע רוקח, האדמו"ר מבלז, היה נוהג לסיים מסכת בע"פ לפטור את הבכורים מלהתענות, אף שהוא לא היה בכור, וה"ט מפני שבזה"ז ירדה חולשה לעולם וע"י התענית אינם יכולים לקיים הסדר כראוי. ושכן עשו כמה גאונים וצדיקים ע"ש. וכ"כ בס' כרם שלמה שנתפשט המנהג להקל. וכן דעת הרבה אחרונים שיובאו להלן בס"ד. וע' שו"ת התערורות /התעוררות/ תשובה (סי' קד). 
25שו"ת האלף לך שלמה חלק או"ח סימן שפו  אמר המסדר, נכד הה"ג האמתי המחבר זצללה"ה. כדי להשלים עד ארבע מאות תשובות על או"ח לבד, אמרנו להוסיף עוד ט"ו שו"ת יקרות מאדמו"ר הה"ג האמתי המחבר זצללה"ה על הלכות פסח אשר יתענגו במו הוגי התורה. ע"ד סיום מסכת יכול להקל להבכורים וא"צ להתענות ביום ו' ועל סיום איזה נביא החילוק כך אם למד לפי תומו וסיים בע"פ יכול להיות אפי' על סיום נביא אחד אפי' הוא קטן בקאפיטלין אבל אם למד כדי להיות לו סיום אז על מס' גדולה כיון דהוי מעלה הלימוד לו יהא דהוי שלא לשמה נמי נחשב סיום אבל אם לומד איזה נביא כדי לעשות סיום אין זה סעודת מצוה: 
36שו"ת יביע אומר חלק א - או"ח סימן כו  (ו) וכן נהגו בכמה מקומות להתחיל מסכת קטנה ימים אחדים לפני ע"פ, ומכוונים לסיימה בע"פ. וכ"כ הגאון מהר"ח פלאג'י בס' חיים לראש (די"ד רע"ב). וכן מצאתי כעת בשו"ת בית אב (חאו"ח סי' פב) שכ' להקל בזה, ושהנוהגים כן יש להם ע"מ שיסמוכו. וכ' שיש קצת ראיה לזה ממ"ק (ט) אבע"ל לשיורי פורתא ומוכח שאם ישייר בכוונה, יש מצוה בגמרו. ע"ש. וע"ע בשו"ת פרחי כהונה (חאו"ח סי' יג). ע"ש. ולפ"ז נראה דס"ל ג"כ דמהני לשייר, וכמ"ש הרב מקור חיים הנ"ל. אבל לפע"ד אין לסמוך ע"ז להקל כל כך, כיון דאעיקרא יש מחמירים בסיום מסכתא, וכבר כתבנו לעיל שהראיה ממ"ק אינה ראיה כלל, ולכן די להקל כשממהר בלימודו או מאחר, אבל להשאיר לאחר זמן ולסיים בע"פ לא מהני.